ENTREVISTEM TONI INFANTE, COORDINADOR DE LA PLATAFORMA PEL DRET A DECIDIR DEL PAÍS VALENCIÀ (PDAD) AMB MOTIU DEL NOU D'OCTUBRE, DIADA DEL PAÍS VALENCIÀ, UNA DIADA QUE DESPRÉS DE VINT ANYS EL POBLE VALENCIÀ ENFRONTA SENSE EL PP A LES INSTITUCIONS.
Antoni Infante, andalús de naixement i català del País Valencià per pròpia decisió. Militant comunista i amb una ampla experiència sindical. Treballador i marxista, compagina els seus treballs a favor de la independència, el socialisme i l’equiparació de gènere, amb la defensa dels drets de tots els animals, sent cofundador d’Iniciativa Animalista i impulsor de la Plataforma Carles Pinazo. Membre de Poble Lliure i de la CUP és també coordinador de la Plataforma pel Dret a Decidir del País Valencià i participa de diverses entitats socials i culturals…
Cal remarcar que l'entrevista es va realitzar uns dies abans de les eleccions al Principat de Catalunya.
L’inici del canvi s’ha produït des del nostre punt de vista per tres factors determinants. El primer el nivell de deteriorament de les condicions de vida i treball de la majoria del nostre poble. L’atur, la precarització permanent de les condicions laborals, el deteriorament de la salut individual i col•lectiva, els problemes relatius a l’habitatge i el sistema educatiu, l’increment de la violència masclista, les agressions al medi i un llarguíssim etcètera en la mateixa direcció. El segon factor important ha segut el tema de la corrupció. La generalització del fenomen al País Valencià ha tingut un efecte rebot en molta gent, més enllà de la seva adscripció política, que veia com la pèrdua de credibilitat a nivell de País, tenia també un efecte perniciós sobre les persones, les institucions i les empreses. Paral•lelament a la política clientelar, el teixit econòmic i productiu anava fent-se més i més feble.
El tercer factor ha segut el creixement del vot en clau nacional o de PV . Un vot per la dignitat de la nostra llengua i cultura, de la nostra història; de resistència contra l’espanyolisme més furibund i groller. Contra el tancament de RTVV i la desconnexió de TV3. Un vot contra l’espoliació permanent, la manca d’inversions i l’empobriment col•lectiu. Un vot també pensant en el futur i mirant amb estima creixent el que passa amb el procés independentista a Catalunya. Aquest tercer factor ha segut determinant per a molta gent i també un factor coadjuvant i transversal per a la gent que prioritzava els dos primers factors. Hi ha gent que nega la importància d’aquest tercer factor però ho fa sobre tot per interesses partidaris i mirant a Madrid.
A una part sí, però a altres previsiblement no. És evident que davant el tema de la corrupció i l’asfixia antidemocràtica a les institucions es millorarà molt. Ara per ara el tarannà de la majoria de les persones que ara ocupen càrrecs de responsabilitat és diametralment diferent als Zaplana, Camps, Fabra, Blasco, Rus, Cotino, Rita, Castedo i un llarguíssim etc. Creguem que també es millorarà molt en el clima polític propiciant un major debat sobre els temes de gestió i administració dels afers públics. Tenim però molt dubtes i algunes certeses sobre altres temes de gran calat. El tema de RTVV és un. Hi ha moltes dubtes sobre si el nou Govern i la majoria parlamentaria pensa respectar els drets laborals de la plantilla. Més enllà d’aprofitar l’avinentesa per a fer fora definitivament el cos d’endollats i comissaris polítics del PP (i els que quedaven de l’època del PSOE), no és pot acceptar la lògica neoliberal que hi havia al darrere del tancament de Canal9. Respectar els drets laborals no impedeix fer una RTVV eficaç, amb perspectives de futur i rejovenint a curt i mitjà termini la plantilla.
La imposició del calendari per part de Podemos, amb els vist i plau de sectors dels altres dos partits, té molt a veure amb la seva visió espanyolista i de preferència per les TV d’àmbit estatal on els seus líders tenen una important quota de pantalla, que no la incògnita d’una nova RTVV i uns lideratges poc coneguts. A més a hores d’ara ningú no ha explicat els veritables motius de perquè no podem veure ja la TV3 i l’IB3. No hi ha cap raó mínimament sòlida que ho justifique més enllà de retardar en allò possible el “contagi del procés del nord”. El tema de la reciprocitat amb l’actual composició dels Parlaments de Catalunya i el País Valencià i una reapertura de RTVV sense data, sembla una broma de mal gust.
Però on sense cap dubte tindran un escull molt important serà en els temes de reversió de l’espoliació permanent a la que estem sotmesos com a País, i també amb tot allò relatiu a la reversió de les polítiques privatitzadores i desreguladores de l’anterior etapa. Tal i com van afirmar els tres partits que sostenen el Govern al pacte del Botànic, el seu programa de govern era molt socialdemòcrata. Amb això tot i la previsible millora de la gestió i la transparència no podran resoldre els dèficits que suportem tant a nivell individual com a nivell col•lectiu.
Molt positivament. Com ja he dit en algun lloc, quan a partir dels anys 2006/7 comença a esclatar de manera massiva el moviment independentista al Principat, i al contrari que l’independentisme històric, semblava una mica d’esquenes al conjunt de la nació. Al principi el pragmatisme semblava aconsellar centrar els esforços en la massa crítica que estava constituint-se al Principat i deixar de banda la resta dels Països Catalans que érem incapaços de fer el mateix o al menys de fer-ho al mateix ritme. Així van aparèixer entitats independentistes que no contemplaven l’àmbit de tota la nació. El “ara no toca” queia de nou com una pesada llosa contra la gent que no renunciava als PPCC.
La realitat però, és més tossuda que algunes voluntats. I la realitat va fer que el poble català inicies una revolució democràtica. Una revolució que va fer que milions de persones deixaren de sentir-se espanyoles per sentir-se només catalanes. Quan una revolució es posa en marxa s’incrementa de manera exponencial el nivell de participació i amb ell l’esperit crític. Aquest esperit crític va ser el que va desbordar els pragmatisme de curta volada. La gran cadena humana del 2013 que va desbordar els límits del Principat unint Vinaròs al PV amb El Pertús a la Catalunya Nord i amb una nodrida representacions d’Illencs va ser un gran exemple. Malgrat tot els Països Catalans soterrats una i mil vegades estaven més vius que mai¡¡¡
Al PV les primeres reaccions van ser molt poc dialèctiques políticament parlant, ja que davant els diferents ritmes s’arribava a demanar a la gent del Principat que no marxaren fins que ho poguérem fer tots/es plegats. Cal dir que eren posicions honestes i basades també en experiències històriques que vindrien a avalar aquestes postures com el cas d’Irlanda. Però la realitat és la que és i de seguida va haver un procés de ràpida maduració que es pot sintetitzar amb un “marxeu quan abans millor que nosaltres anirem després”. Així la complexitat de les nostres realitats deixen de ser una rèmora per a convertir-se en un motor de solidaritat multidireccional.